Title: To byla moje maminka…
Author: user

Zádušní mše za paní Evu Šináglovou, roz. Baťhovou *11.2.1929   †7.2.2009
Žebrák, kostel sv. Vavřince, středa 25.února, l.p.2009, 17:00 hodin

* * *

„Dotlouklo navždy to dobré srdce, klesly studené, ty upracované ruce, anděl smrti políbil tu milou, ustaranou tvář…“

* * *

To byla moje maminka…

„Do chvíle skonu na modré planetě, mé pozdravy a díky ještě zazněte všem, kdož jakkoli mně pomáhali, ctili pravdu a neváhali ji povznášet.“

Tento text si napsal můj táta na své parte před 15 lety. Dnes by napsal na parte své manželky Evy:

„Při posledním sbohem blízkým, přátelům, matičce zemi, mé pozdravy a díky ještě zazněte, všem, kdož jakkoli mně pomáhali, ctili práci, službu druhým, pravdu a nikdy neváhali to vše hájit a povznášet.“ 
 
Moje maminka se narodila 11.února 1929 v Žebráku Antonínu a Josefě Baťhových. Až do pozdního věku, dokud jí to její zdraví umožňovalo, se věnovala nezištné práci a pomoci druhým. Byla členem zahrádkářského spolku a jako její zesnulý manžel Jan, milovala zahradu a květiny,  byla skvělou kuchařkou, výbornou plavkyní,  porážela své soupeřky na závodech dokonce až v Bratislavě, často i muže na žebráckém rybníce, nikdy jsem jí nedokázal uplavat, teď mi  „uplavala“… naposledy… 

Pracovat začala v TOSu Žebrák, kde se vypracovala až na vedoucí závodní kantýny.  Její manžel Jan Šinágl, byl vedoucím obchodního oddělení TOSu Žebrák a velmi oblíben mezi zaměstnanci. Poté, co v 50.letech odmítl spolupracovat s tajnou státní policií, byl na hodinu vyhozen z práce. Moje maminka byla přeřazena na těžkou a zdraví škodlivou práci v lakovně, kde zůstala až do odchodu do důchodu. To vše nezůstalo bez následků na její zdraví a ovlivnilo to nutně i vztahy v rodině. 

Můj táta dlouho nemohl sehnat práci. Po přechodné době na žebráckém statku byl zaměstnán jako soustružník v ČKD Hořovice. To jeho zdraví také neprospělo – měl znehybnělé koleno, jako následek brutálního a zákeřného faulu z fotbalového zápasu už v ranném mládí. Maminka se o něho neskutečně starala a pečovala, zvláště když pak byl dlouhodobě upoután na lůžko.

Vyrůstal jsem v prostředí pravdy a poctivosti. Důležitost těchto hodnot pro život jsem si na příkladě svých rodičů uvědomoval o to více. Byly tak položeny základy k mé pozdější občanské angažovanosti, ve které pokračuji i dnes – i ve jménu utrpěné nespravedlnosti mých rodičů zločinnou komunistickou ideologií, která oběma zkrátila život.

Maminka byla dlouhá léta členkou žebrácké hřbitovní komise, vzorně se starala o hroby a pořádek na žebráckém hřbitově, často i o hroby lidí, kteří nemohli pravidelně o místa posledního odpočinku svých blízkých pečovat. Odmítala peníze za tuto péči a službu druhým – a nevěděla si s tím rady, uměla jen dávat… 

Obdivoval jsem její neskutečnou paměť, kdy snad každému mohla odpovědět na otázku kde se hledaný hrob nachází, včetně příbuzenských vztahů mrtvých a živých.  Teď si bude mezi nimi vyprávět pro změnu o nás živých… 

Měla vždy velký smysl pro legraci a žádnou nezkazila. A jako by ten její smysl pro humor ji nechtěl opustit ani s rychle postupující demencí způsobenou Alzheimerovou nemocí. Staral jsem se o ní jak jen jsem uměl, ne vždy to bylo pro mne snadné, ale vždy mne dokázala, určitě i nevědomě posílit svými reakcemi… 

Uviděla na procházce člověka – HELE, TAM JDOU BOTY… Vracíme se z procházky domů, říkám, už jsme v ulici bratří Nejedlých – A KDE JSOU?... Povídám --- Dělej delší kroky – DYŤ TADY NEJSOU… Jdeme po schodech – TADY JDOU SCHODY… a když jsem občas ztrácel trpělivost, vždy se ozvalo -- DEJ SI VODU… jak rád bych se jí nechal ještě rozčilovat…

Moje drahá a milovaná maminko, loučím se s Tebou, děkuji Ti za vše, co jsi pro mne a ostatní vykonala a udělala. Odpusť mi, že jsem ne vždy byl vzorným synem, který by žil podle Tvých představ a podle představ každé správné mámy…

Určitě budu i nadále pokračovat v tom, co jste vy s tátou začali, abych se ani já nemusel stydět, až budu tento podivný svět opouštět a mohl se s čistým svědomím ohlédnout za vykonaným.

A tu Tvoji 80.-ku jsem včera, 11.února, oslavil tak, jak jsem Ti slíbil – i když nám to Pán Bůh naplánoval trochu jinak, ale on ví jistě nejlépe co má dělat… 

Zvláštní, že jsi se narodila ve stejný den, kdy se sestře Bernadettě v Lurdech před 151 lety zjevila Panna Maria a že jsem doma objevil zapomenutou láhev francouzského šampaňského,  která už dávno neměla být…  

Věřím, že Pán Bůh Ti na nebíčku dopřeje konečně zaslouženého klidu a odpočinku o kterém jsi v poslední době hovořila stále častěji…

„Nejdražší na světě je srdce matky, kdo ztratil ji, chudý je, 
byť i měl největší statky.“

SPI SLADCE MAMI!

Za rodinu, všechny přátele a věrného kocourka Čulpu, který stále ještě věrně sedí a čeká každý den na svoji paní na její posteli… 

Tvůj syn

Jan

12.února l.p. 2009

* * *
Vzpomínka na paní Evu Šináglovou

Uzavřel se opět jeden lidský život, odešel člověk, jehož nejlépe znali jeho nejbližší, ale přesto nezůstal skryt ani očím druhých, přátel, sousedů, občanů našeho města.

Pokud bychom chtěli k někomu paní Evu přirovnat, pak snad bychom museli sáhnout po Nerudových Povídkách malostranských a napsat Povídky žebrácké. 

Tam bychom dokázali vykreslit v plné šíři vlastnosti této ženy, protože jich byla celá škála, že by to vydalo na povídku.

Ano, byla to typická postava Ulice Bratří Nejedlých, kterou jste nemohli nevidět, přestože se svou štíhlou a pak hubeňoučkou postavou skoro jako by ztrácela.

K jejím nejvýraznějším vlastnostem patřila nezištná obětavost. Co všechno dokázala, když se roky sama starala o svého těžce nemocného manžela!

Co ji vedlo k tomu, když delší dobu pomáhala při letních pobytech své sousedce paní Vokáčové a když posléze několikrát pomohla i mně u našeho bezmocného otce?  

Byly to dobré sousedské vztahy, které určovaly rytmus života. Bylo to vědomí naprosté samozřejmosti pomoci těm, kteří dříve pomáhali jí. A ona na to nezapomínala!

Málokterá žena by se dnes vyrovnala paní Evě v její pracovitosti. Ti, kteří ji znají z továrny, ti, kteří viděli její dřinu při stavbě rodinného domku, ti, kteří po dlouhá léta mohli pozorovat její vášnivou snahu po dokonalosti a čistotě na zahradě i doma, ti smeknou!

Zahrádka, to byl ostrov její spokojenosti, to bylo štěstí a neustálý zdroj síly! Trestem  pro ni bylo v zimě sedět doma, ale vždy v únoru, v měsíci, v němž nás opustila, už se její nálada rozjasňovala, protože bylo jaro nablízku. A s ním možnost trávit drahocenný čas mezi všemožnými květinami, vzorně upravenými zeleninovými záhony s posléze přebohatou úrodou, posezením na lavičce a povídáním s kočičkou, o jejíž osud se už dopředu bála.

Dokud byla při síle, starala se pečlivě o hřbitov a i na této činnosti lze dokumentovat její povahový rys, totiž vědomí odpovědnosti při převzetí nějakého úkolu. Ji nebylo nutno kontrolovat, protože nejpřísnějším kontrolorem byla sama sobě.

	Nelze během chvilinky shrnout vše, co obsáhl jeden dlouhý lidský život.

Na něco bychom však v této smutné chvíli neměli zapomenout. Na její vášnivé prožívání života, na její radost z tance, ze zpěvu, ze společenských setkání.

I tak si ji budeme pamatovat a její stopy zůstanou trvale v naší paměti.

                                      			                  Za rodinu Rottenbornovu
				                                     Lidmila Žurková
                                                                          bývalá prof. Gymnázia TGM v Plzni

Žebrák 12.2.2009 
* * *

Milá paní Šináglová,

přijměte ode mne tuto vzpomínku s pozdravem. Moc Vám děkuji za Váš úsměv a vstřícnost. Moc Vám také děkuji za točnické kříže, za Vaše vyprávění a pozornost. Až se tam – k Vám – budu blížit, rád Vás navštívím.

Váš Petr Zemánek,  s úctou.
Kastelán hradů Žebrák a Točník
12.2.2009

* * *
„Před smrtí má člověk od narození.“
Paní Růžena Nosková ze Žebráku, 94 let

* * *

Poslední rozloučení – Hořovice, 12.února, l.p. 2009 
http://www.pecina.cz/files/Sinagl/Mama-rozlouceni-120209.WMA 

* * *

Glosa – LISTY 6/2003

Jan Šinágl

O pohřbech a společnosti

Nedávno jsem se zúčastnil většího pohřbu na venkově. Asi desetiletý kolemjdoucí chlapec se mne zeptal: "Co to je?!" Jako by tato prostá otázka prostého chlapce symbolizovala vztah dnešní konzumní společnosti ke stáří, starým lidem a zesnulým. Tuto situaci v dnešní české společnosti otřesně ilustroval hluboce lidský televizní dokument Jiřího Krejčíka ml. a Lídy Rakušanové „O posledních věcech člověka“, nedávno vysílaný v ČT2. Dokument zkoumá šířící se fenomén pohřbů bez obřadu. Do společnosti, kde vládne kult věčného mládí, se smrt nehodí. Vytěsňována je všude v Evropě. V České republice se to však děje způsobem, který jinde nemá obdoby.

V Praze již pohřby bez obřadů dosáhly neskutečných padesáti procent, dvacet procent uren nebývá nikdy vyzvednuto... Záběr, kdy je z nevyzvednutých uren vysypáván popel zemřelých do společného hrobu, zůstává dlouho ve vědomí. Jako by ti lidé byli doslova odpadem.

V mnoha "nevyspělých" zemích úcta a vážnost, jíž se člověk těší, stoupá s věkem. Říká se, že lidský život má tři dimenze: vertikální - naši předkové a naši potomci, horizontální - naše okolí, ta třetí je vnitřní, žitý mravní zákon, což je vlastně křesťanské Desatero. Zde došlo k devastaci největší.

http://www.listy.cz/archiv.php?cislo=036&clanek=060337

* * *